Арсений Тарковски
Слънчево затъмнение, 1914

Превод от руски: Светлозар Жеков, 2007

chitanka.info

Бе лятото страшно — повлече

вериги железни скръбта…

И прашна, димеше далече,

почти до морето, степта.

По залез в задушна тревога —

със свита душа ма жена —

греховно охулваше бога

печалната далечина.

У нас сутринта през стобора

прехвърли се бос дезертьор,

потиснат от страшна умора

и с гладен, страдалчески взор.

И сякаш от църква икона,

той гледаше с праведна скръб

по дъното на небосклона

елмазния стапящ се сърп.

И сякаш от друга вселена

бе погледът. В мен се вдълба

печатът на скръб отчуждена,

на сляпа войнишка съдба.

И мракът настъпи. Бездомен,

той скри се зад близкия склон.

Преди да си тръгне, за спомен

остави ми боен патрон.

По първия знак в светлината

да зърнеш слепящия взрив…

. . . . . . . . . . . . . . . . . .

Как дълго живях на земята!

Столетия вече съм жив!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.